Ajamisesta ikuisuuteen
![Kuva](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEhO8MaWZAPgt0Cx9KWRzl5BpyReXhyphenhyphen03nSswfDHBuxOpKw72d4uQTV2HapZeurhHvjPbsqfc7Nsj0Wh9jo68Ps6dEn_e_2PvJaLXxtFK1zDcdDzx87E6R23WLka4lkU8PaQdPHsODJpTEJ6N7K4fPuybDBwz1tO1-576WYgcxDfVooLoXmce4SLYYay1981/w349-h523/Griswald.jpg)
Kun on ajanut autolla alle kuukaudessa 6400 kilometriä, tietää kyllä olleensa matkalla. Myös matka itsessään on pidempi kuin varsinainen perillä olo, missä se sitten ikinä onkaan. Perille pääseminen on muutenkin yliarvostettua. Olen toki iloinen, että pääsimme Romaniasta Suomeen ja takaisin, mutta silti olemme aina matkalla jonnekin. Aika kulkee eteenpäin ja tulevaisuus siintää horisontissa usvan peitossa. Asetelmaa ei mitenkään helpota se, että auto on suksiboksia myöten täynnä kuin imurin pölypussi ja kyydissä istuu koko perhe. Onneksi lapset eivät enää ole siinä iässä, jolloin viiden minuutin välein kysytään koska ollaan perillä. En osaisi kuitenkaan vastata. Jostakin syystä meillä on pakottava halu siirtyä paikasta toiseen, nähdä uusia tai ennestään tuttuja paikkoja ja maisemia, ja olla matkalla jonnekin. Ehkä se on geneettinen tarve. Jos ihminen ei lomalla käy missään, joutuu elämään koko tulevan vuoden häpeässä, tunnontuskissa ja syyllisyydessä. Jos loma ei suuntaudu riittävän